Od výletu francouzských spisovatelů na literární kongres do Výmaru, který se konal v říjnu 1941 pod záštitou Josefa Goebbelse, nás dělí již osmdesát dva let. A zdálo by se, že dnes už téma nemůže čtenáře zaujmout. A přitom opak je pravdou.
Delegace cestou navštívila Baden Baden, Kolín nad Rýnem a další místa, kde se na jejich počest konaly slavnostní recepce a autorská čtení. Jejich účast na kongresu byla pojímána jako projev francouzsko-německého usmíření. Ale do skutečně širšího povědomí se spisovatelé nedostali ani tak tehdy, v době konání kongresu. V centru zájmu se mnozí objevili až v čase osvobozování Francie, kdy se započaly čistky a hony na kolaboranty.
Těchto pět ve Francii velmi známých spisovatelů bylo vybráno k exemplárnímu potrestání. V čase historických předělů je totiž dáván průchod očistnému procesu, nazývanému dějinná spravedlnost. Jejich osudy v okamžiku, kdy byli zapsáni na tzv. černou listinu, byly v podstatě zpečetěny. Všichni byli poté souzeni a odsouzeni. Robert Brasillach byl popraven zastřelením v únoru 1945, Ramon Fernandez nečekaně zemřel v srpnu 1944, zřejmě šlo o sebevraždu. Pierre Drieu La Rochelle spáchal v březnu 1945 sebevraždu. Marcel Jouhandeau a Jacques Chardonne nakonec unikli trestu díky přímluvám odbojářů a dlouholetých literárních přátel. Nicméně přinejmenším Chardonne se cítil poznamenán do konce života.
Ladislava Chateau vykreslila v knize Bylo jich pět… jejich portréty. Líčí životy těchto mužů od narození až po úmrtí. Popisuje jejich dětství, vztahy k matkám, milostná dobrodružství, manželství, různé životní eskapády, sexuální orientaci, traumata, pohledy na dění, životní puzení a toužení. Dozvídáme se, že někteří žili se znepokojujícím pocitem, že francouzská demokracie selhala, a s představou, že se rýsuje nový světový řád. A zaznamenává i jejich každodennost, ale třeba i jejich cynismus či rozporuplnost.
Zatímco postoj autorky ke kolaboraci s Němci je nesmlouvavý, při popisu jejich životů volí pohled citlivého objektivního pozorovatele a v knize najdeme věty typu: … jeho život se nešťastně zlomil nebo u jiného, že… své nešťastné politické angažmá dovedl až do konce a zaplatil za ně draze svým životem. Poměrně často nacházíme známky soucitu a lítosti a rovněž porozumění pro slabé stránky povahy.
A právě toto porozumění, a zvláště pro Pierra Drieua La Rochelle, jimž se už jednou zabývala, je velmi silnou stránkou knihy. Zřejmě i proto se jí daří vytvořit portréty živoucích lidí. Čtenář k jejím hrdinům či antihrdinům postupně získává v průběhu četby – chtě nechtě – citový vztah.
A druhou velmi silnou stránkou je samotné téma kolaborace, a jak je zpracováno. Autorka neselektuje prameny, cituje z mnoha zasvěcených zdrojů. Mezi jinými rovněž ze soudního procesu s Brasillachem. Například prokurátora, který na slova obhájce Brasillacha, „když soudíte spisovatele, k čemu odsoudí obchodníky s děly,“ odvětil, že „soudí zrádce a udavače, nikoliv spisovatele“. Ale Ladislava Chateau hned doplňuje, že pětice se zastaly i významné osobnosti, které zejména pro Roberta Brasillacha žádaly prezidenta de Gaulla o milost. Neviděly tedy vše tak jednoznačně, jako nově nastolená moc, ale někteří i proto, že byli z principu proti trestu smrti, například Albert Camus.
Autorka připomíná, co o Drieuovi řekl hrdina odboje, první poválečný ministr kultury a spisovatel André Malraux, že ho považuje za jednu z nejšlechetnějších bytostí, jakou kdy potkal, a že mu vděčí za mnoho, například za ochranu své první ženy židovského původu v době okupace. Anebo myslitele a spisovatele židovského původu Emmanuela Berla: „Jeho sebevražda je pro mne jednou z největších výčitek. Drieu byl velkorysejší ke všem ostatním než ostatní vůči němu. Zachránil spisovatele Paulhana z gestapáckých drápů. Ale Paulhan mu nezabránil, aby spáchal sebevraždu. Ani Malraux, ani já a jeho bývalí přátelé jsme se nepostavili mezi něj a honbu, která ho přivedla k sebevraždě.“
Francois Mauriac, velký katolický filozof a romanopisec, napsal po jeho sebevraždě, že jako jeden z prvních kolaborantů přišel na to, že Grand Reich není zas až tak velká ve srovnání se sovětským Ruskem: „Zradil svou slabou vlast ve prospěch slabého vítěze“. Ale nakonec napsal v nekrologu, jakou cítí hořkou lítost nad francouzským chlapcem a přeje mu, ať odpočívá v pokoji.
Zde bych vsunul svůj pohled: Právě slova Mauriaca evokují myšlenku, že zřejmě všech pět hrálo v životě vysokou hru. Chtěli se pohybovat ve vyšších patrech společnosti a v době, kdy budoucnost byla velice nejasná, vsadili na špatného koně. Pak už se octli v soukolí moci, z něhož v podstatě nebylo uniku.
Ještě k Mauriacovi, který navštívil osobně prezidenta de Gaulla a žádal milost pro Brasillacha. Ten ji odmítl slovy, že intelektuál má vědět a osvítit ostatní, nikoliv je vést ke katastrofě. Že intelektuál by měl stát na správné straně. Intelektuál tedy může být souzen, že nestojí na správné straně a je naopak přitěžující okolností, když neví… Jenže Mauriac právě mínil, že spisovatelům by mělo být dovoleno stát i na nesprávné straně. A o Mauriacovi napsal Graham Greene, že má svědomí opatřené tak jemnými strunami, že kdyby měl takové on, pak by v životě nic nenapsal. Tak tenhle Francois Mauriac bojoval za všechny souzené spisovatele… A rovněž i jeden z nejaktivnějších členů odboje, spisovatel Jean Paulhan, který zdůrazňoval, že zločin nespočívá ve slovech, ale v činech. Jeho výrok však vyvolává autorčin nesouhlas: Jenže ta slova se tehdy změnila ve vraždění, mučírny, koncentráky a rasovou perzekuci, říká.
Zde se čtenáře zmocňují pochyby, jestli slova těchto pěti spisovatelů se skutečně změnila ve vraždění? Každopádně je možné namítnout, že oni svá slova ve vraždění neproměnili. I když je jistě otázkou, zdali je svými slovy nepodporovali. Avšak, jak určit míru zodpovědnosti spisovatele intelektuála? Ladislava Chateau sama v knize mluví o problematičnosti pojmu intelektuál. A to celé vede k otázce: Mají z nějakého důvodu být na intelektuály kladeny vyšší nároky? Vyplývá z postavení těch, co užívají slovo, nějaká vyšší povinnost?
Osobně bych si myslel, že spíše nikoliv. Vezměme si současnost, dnes se neklade žádný odpor, dneska se v podstatě ke všemu mlčí. Jsou i novináři a spisovatelé, kteří desítky let veřejně působí a nikdy se nevymezili vůči žádné nepravosti a nepostavili žádné nespravedlnosti. Vlády jsou lokaji mocnějších zemí a slouží jejich zájmům a své země zbídačují a destruují. Nestaví se tedy oni literáti a žurnalisté svým mlčením na stranu vlády zla a nepřímo ji neposvěcují? A měli by být souzeni, kdyby se změnily poměry ve světě? Stojíme opět na křižovatce, jako stáli ti, o kterých píše Ladislava Chateau. Jenže… jejich mlčení je sice politováníhodné a ovšemže může být chápáno jako selhání, ale proč by právě oni měli být případně konfrontováni se svým selháním, ale obrovská mlčící, nečinná a ke všemu jen přihlížející masa ne? Z čeho by jim dnes měla vyplývat povinnost nemlčet? Za de Gaulla byl spisovatel – intelektuál Někdo. A čím je dnes? Figurka, bezvýznamná a nezřídka směšná. Má pojem intelektuál v současnosti vůbec ještě nějaký smysl?
I tohle jsou otázky, které před čtenáře klade výjimečná knížka. A také mnoho dalších – například: Co spojovalo levicové a křesťanské spisovatele, kteří spolupracovali s odbojem nebo byli přímo jeho členy, s proněmeckými literárními kolaboranty a antisemity? Třeba silný antiamerikanismus? Ano. Ale není to málo? Nebo vděčnost? Proněmečtí kolegové jim totiž pomáhali v době okupace, chránili rodiny odbojářů. A nelze zapomenout, že je pojilo přátelství, které trvalo od mládí. A ono přátelství zřejmě bylo opravdové, a proto mělo rysy bezpodmínečnosti. Znali velice dobře své duše. Bylo jejich přátelství nadřazeno tomu, co psali v knihách a v novinových článcích?
A můžeme probírat další a další podněty, které Bylo jich pět… nabízí. Ale kniha má ještě úvod. Četl jsem ho až na konec. Autorka v závěru úvodu píše, že pětice se veřejně postavila na stranu Zla a lhostejně přehlížela neštěstí, zločiny a bezpráví, neschopna kritického soudu utápěli se v pýše a pocitu své výlučnosti, a… že ukazuje, kam taková pyšná cesta bez morálních axiomů může vést. A zdůrazňuje, že je varovným mementem pro každou dobu. – Uvedená slova trochu připomínají doslovy a předmluvy, kterým se říkávalo zaštiťovací a měly zaštítit „problematický“ obsah knihy. A v této souvislosti člověka napadne: Neobávala se Ladislava Chateau nepochopení českých čtenářů? Vzala při psaní úvodu v potaz, že dnešní člověk silně tíhne k černobílému vidění světa? Otázky tohoto typu nejsou od věci. Tehdy i dnes prožívají autoři a nakladatelé obavy z přijetí knížky a jednoznačné vyústění úvodního slova může mít tento důvod…
Každopádně, jak kniha o francouzské pětici bude přijata v českém prostředí, je zatím možné se pouze domnívat. A je rovněž otázkou, jak recenzenti pochopí záměr autorky a nakolik obšírně a zda ne pouze povrchně se budou zabývat problémy, které v knize nastolila.
Ladislava Chateau: BYLO JICH PĚT… kolaborace, trest a rozpory, vydalo nakladatelství Galén v pevné vazbě, vydání první, v prosinci 2023.
Díky, opravil jsem začátek konference.
Výroční on line konference AE911Truth v sobotu od 22 hodin Středoevropského letního času. Panelistou bude i Daniele Ganser - autor…
Oceňuji komplexnost této informace a zdrojovou bohatost. Já osobně, jako statik jsem se s problémem vypořádal po svém. Udělal jsem…
Kontrola nástrojov manipulácie s verejnou mienkou je veľkým problémom súčasného sveta. P. Durov zatiaľ nikoho nezradil, nemožno vylúčiť, že sleduje…
Spekulacím se meze nekladou. Following the arrest of Telegram CEO Pavel Durov, the United Arab Emirates (UAE) has suspended the…